Недка Капралова,
Институт за литература – БАН 

СПОМОЩЕСТВОВАТЕЛСТВОТО И НОРМАТА ПРЕЗ ВЪЗРАЖДАНЕТО

Спомоществователството през Българското възраждане е част от една вековна традиция и е своеобразно продължение на дарителството (ктиторството, меценатството) от предходните исторически епохи. През Възраждането, обаче, това продължение е белязано от появата на нови елементи, извикани на живот от потребите на новото време, като на първо място трябва да отбележим силният индивидуален акцент. И през Възраждането продължава дарителството за обществени институции, предимно църкви и училища, продължава и меценатството – голям брой книги излизат с “щедрото иждивение” на заможни българи. Но по страниците на старопечатните книги се появяват и имената на стотици хиляди българи, в огромното си мнозинство принадлежащи към средното градско съсловие на занаятчиите. Новото се проявява и в категорично индивидуалната облага от спомоществованието. Възрожденецът едновременно “дарителства”, като подпомага финансово издаването на книги, и притежава обекта на своето спомоществование. Така през Възраждането моделът на дарителството се трансформира от колективно-личностен в личностно-колективен. Процесът е сложен. Колективното и личностното се преплитат. Основният мотив за ползата за рода продължава да е водещ, но към него се прибавя и ползата за отделния човек – от една страна в притежанието на скъпите по онова време книги, а от друга, в индивидуалното му духовно израстване като личност на Новото време. 
Както убедително посочва Р. Дамянова, в стремежа си към промяна “възрожденската култура търси и намира своя характеризиращ белег, който да я отграничи от старото, но и да я регламентира. Това е нормата – тя става белег на новото и основният социален регулатор на поведение на културата. Най-важните сфери на дейност – икономика, търговия, изграждащи се институции, култура, образование – изискват регламентиращи и центриращи механизми. Това са именно механизмите на изгражданата нормативност, която да регламентира поведението в обществените и личните връзки, да изгради стройната система на новите “обществени длъжности”. Един от тези механизми е книжовното спомоществователство. В полето на възрожденската култура това явление заема особено важно място. Спомоществователските списъци са свидетелство за участието на възрожденския човек в изграждането на тази култура и на нейната нормативност и напълно потвърждават тезата, предложена от Х. Силгиджиян-Георгиева, приета от Р. Дамянова, че “Новите социални взаимодействия поставят нови изисквания пред възрожденеца, моделират неговото поведение в социума, активизират участието му в културните процеси на времето, създавайки ситуацията, в която “индивидът “не е вече същият”, но все още не е станал “самия себе си” от гледна точка на новите жизнени задачи”.
Анализът, който предлагам тук, на книгите, излезли със спомоществование в началните десетилетия на Възраждането, откроява съдържанията, а оттук и идеите, предизвикали интереса на читателите, подкрепени от тях (при това с конкретни имена, нещо безценно за онова толкова оскъдно на архивни документи време) чрез спомоществованието им и очертаващи още по-точно картината на изграждащата се нормативност на новата българска култура.
От 1806 до края на 1850 г. – времевият отрязък, за който ще стане дума – със спомоществователство излизат 46 книги (от общо 202 за цялото Възраждане). Това е по-малко от ¼ от общия обем, но е достатъчно за нуждите на настоящия анализ, тъй като още тези първи книги очертават основните параметри на изграждащата се възрожденска нормативност, началото.
А началото е било изключително трудно. Това е известна истина, но ето как я подкрепят спомоществователските списъци. Данните показват, че в началните 40 години от духовното ни Възраждане доста често е било прибягвано до спомоществованието за книги. От една страна, процесът на книгоиздаване мъчително трудно набира скорост в българската култура, а от друга, финансовите трудности явно са били толкова големи, че почти всяка четвърта книга излиза със спомоществование. Трябва да отбележа още и това, че ако книгата не е била колективно подпомогната, то тя е дължала живота си на нечие щедро иждивение. Очевидно в онова време е било невъзможно по друг начин да се издават книги и този факт – наличието, от една страна, на човек, извършил интелектуалното усилие да създаде един духовен продукт, какъвто е книгата, и, от друга, на човек, осъществил финансовото усилие да помогне на този духовен продукт да стане реалност, като бъде отпечатан и така влезе в едно едновременно духовно и пазарно обръщение – свързва в едно цяло парите и идеите, а в контекста на нашето Възраждане издига този пазарен механизъм, какъвто по принцип е спомоществователството, в една високоблагородна мисия в името на националното Възраждане.
Така например в 1806 г. са отпечатани две книги и едната е със спомоществование. В 1814 г. – 2, без спомоществование; в 1816 – 1, без спомоществование. В 1819 – 1, със спомоществование. В 1824 – 1, без спомоществование. В 1825 – 4, от които 3 със спомоществование, и т. н.
Началото е поставено с религиозна книжнина и в първите две десетилетия след 1806 г. тя е доминираща. Спомоществователските списъци безспорно потвърждават интереса на българина към тези четива, а и очевидната необходимост от тях. И тук ще припомня многобройните паратекстове, като се започне още от дамаскините, в които книжовниците споделят с болка, че са преписали или съчинили книгата, или са я превели на “прост български език”, защото паството е безпомощно, често и свещениците са полуграмотни. Ясно се очертава необходимостта от здраво християнско възпитание, което се явява и в подкрепа на един от стожерите на националната ни идентичност. В този смисъл спомоществователските списъци засведетелстват една категорична позиция на съхраняване, продължаване, задълбочаване и укрепване на нормата православно християнство. Тази позиция се запазва до края на възрожденската епоха. Свидетелство за това са не само многобройните религиозни книги, които излизат със спомоществование, но и преизданията. Всички преиздания на Неделника на Софроний Врачански, на Чудеса Пресвятия Богородици и на Различна поучителна наставления от Йоаким Кърчовски са подкрепени със спомоществование. През интересуващия ни тук период, обаче, две са религиозните книги, които особено впечатляват по броя на техните спомоществователи: Православное учение в превод от руски на Иларион х. Стоянов и Цветособрание на сичкото презгодишно церковно богослужение от Николай Триандафилов. Първата от тези книги е поразявала възрожденските си читатели с ерудицията, известността, ясния език на своя автор, както и с дълбочината и важността на съдържанието си, а сигурно и със списъка на спомоществователите, започващ с патриарха, 12 митрополити и княз Стефан Богориди. Втората е идвала да задоволи нуждите на българското църковното песнопение, авторът посочва още в заглавието, че една част от песните е съчинил сам, а спомоществователството на 49 църкви, 5 манастира, 8 училища, говори за една много интересна рецепция на тази книга. На практика Псалтикията на Николай Триандафилов достига до неколкократно повече възприематели от тези, чиито имена виждаме изписани на последните й страници. Защото когато книгата влезе в църквата, тя вече принадлежи на всички, и на празници цялото население приема функциите на възприемател посредством изпълнението на свещеника.
Но духовният хоризонт на възрожденския българин постепенно се обогатява с нови съдържания, отговарящи на нуждите на новото време. Пробивът на светската книжнина с буквара на Петър Берон, издаден в 1824 г. е последван от своеобразен “бум” на учебници през 1833-1836 г., когато със спомоществование излизат Аритметиката на Неофит Бозвели, Аритметиката, Писменикът и Гръко-българският разговорник на Христаки Павлович и Кратко начертание на всеобщата история от Анастас Кипиловски.
1837 г. поставя началото на книгите, “всякому человеку нуждни”, с излизането на Христоития от Райно Попович, чийто спомоществователски списък хронологично е първият, който поразява с многобройните си подписници. 
Спецификата на времето обуславя появата на “книжнина, която се занимава с утилитарното, налагайки изцяло своя прагматичен смисъл, като изгражда “правила за добър градски живот” (Райно Попович) […] Възрожденският човек се обръща с любопитство, но и с подозрение към навлизащото ново, търсейки своите опори, които да регламентират поведението му. Намира ги в стабилността на нормата, на предписанията как да се държи в обществото, как да общува, как да се предпазва и лекува, въобще как да усвоява новото знание. […] Израз на тези потребности дава широкото разпространение на писмовниците като основна нормативна книжнина, регламентираща общуването, на различните “питанки”, “ръководства”, лековници, на предсказания и календари”. 
Тази теза напълно се потвърждава от спомоществователските списъци. От разглежданите тук 46 книги 16 са с религиозно съдържание (32,6%), 18 са учебници (39%), 8 са с морално-дидактична насоченост или са пособия, нужни на модерния буржоазен човек (17%), и 3 са художествени (7%). А сред тях се откроява една група от десет книги, от всички области, чиито списъци на спомоществователите поразяват по своята внушителност. Хронологично това са:
1. (№ 12) Христоития, превод на Райно Попович, 1837 г.
Данните за нея са следните: 
Всичко – 1385 книги. Лица – 932 мъже. Селища – 43 (33 града и 10 села) и 4 манастира.
2. (№ 14) Месецослов или календар вечний [болгарский] от Хр. Костович Сичан Николов, 1840. 
Всичко – 2389 книги. Лица – 1761; от тях: мъже – 1752, жени – 9. Селища – 46 (36 града и 10 села) и 2 манастира.
3. (№ 20)Общое землеописание вкратце за сичката земля. Преведено от […] Константина Г. Фотинова. 1843. 
Всичко – 2774 книги.
Всичко лица – 1270; от тях: мъже – 1256 мъже, жени – 14. 
Селища –26 и 2 манастира: Рилският манастир и вер. Зографският манастир на Атон.
5. (№ 25) История на великий Александра Македонца. Преведе от гръцки Христо П. Василиев Протопопович от Карлово. 1844.
Всичко – 1604 книги. Всичко лица – 970; от тях: мъже – 964, жени – 6. Селища – 27 града, 6 села, 4 манастира.
5. (№ 26) История на славеноболгарския народ … переведена от Петра Сапунова, 1844 г.
Всичко – 2005 книги.
Всичко лица – 1383; от тях: мъже – 1379, жени – 14. Селища: 21 града (в България и Румъния), 6 села, 2 манастира.
6. (№ 28) Православно учение, превод на Иларион х. Стоянов, 1844 г. 
Всичко – 2177 книги.
Всичко лица – 1134; от тях: мъже – 1129, жени – 5. Селища – 30 града, от които 23 в България и 7 извън: Цариград, Париж, Пиза, Атина, Смирна, Галац, Браила; 9 села, 7 манастира.
7. (№ 31) Две советователни слова… Преведени с србскаго … от Йоана Стояновича. Бялград, 1845.
Всичко – 2850 книги. Всичко лица – 1829; от тях: мъже – 1814, жени – 15. Селища: 55, от които: 31 града и 16 села в България, 7 града в Румъния, 1 град в Сърбия; и 6 манастира в България.
8. (№ 33) Игиономия, сиреч правила, за да си вардим здравието, … преведена от Савва Х. Илиевича Доброплоднаго Сливнянина. Издание перво. В Цариград. 1846.
Всичко 1785 книги. Всичко лица - 1271; от тях: мъже - 1241, жени – 30. Селища – 21 градове и села в България (вкл. Цариград); Одеса и Яш в Русия; Букурещ, Крайова, Браила, Галац, Фокшан, Плоещ в Румъния. Общо 29 селища и 1 манастир. 
9. (№ 35) Писменица на славянския език. Състави Иван Н. Момчилович. Белград, 1847.
Всичко – 1096 книги. Всичко лица – 783; от тях: мъже – 777, жени – 6. 
10. Псалтикия от Николай Триандафилов, 1847.
Всичко – 888 книги. Всичко лица – 674; от тях: мъже – 671, жени – 3. Селища: 87 (45 града и 42 села) и 12 манастира, предимно в България + Букурещ, Галац, Александрия, Мачин и Тулча.
Така картината се очертава така: от тези 10 най-силно подкрепени книги на първо място са книгите, “полезни” и нужни на устремения към цивилизована Европа българин и това са Благонравието, което ни учи как да се държим в обществото; Месецословът, който ни учи на различни полезни неща, като например как да изчислим кога се пада Великден, а и много други интересни неща; Игиономията, която ни учи как си вардим здравието и накрая поучителните слова на древните мъдреци, които ни учат как да бъдем добри родители и как да възпитаваме правилно децата си. 
Религиозните книги са две – както беше посочено по-горе, едната впечатлява с дълбочината си, с фигурата на преводача си, с предговора си, както и със списъка си; другата – с особената си рецепция.
Учебниците са три, но това са трите основни сфери, крепящи националната идентичност: историята, географията, граматиката. 
И едно развлекателно четиво за подвизите на велики герои.
Картината, която ни дават спом. списъци, очертава връзка на континуитет с традицията и същевременно на стремеж към обнова, към изграждане на новите норми на буржоазен морал. И този морал е именно преимуществено буржоазен, т.е. присъщ на града, който е и люлката на Възраждането ни. От друга страна, можем да проследим и как се очертава облика на културните средища през тази епоха. Но това е обект на друг анализ. Тук ще направя опит да проследя личностното участие в тези процеси, като за целта посочвам данни от представителна извадка от 100 души. Те, разбира се, са много повече, но в една бъдеща работа, данните ще бъдат максимално прецизирани. 
Прегледът на тези 100 души очерта следните категории лица: учители, духовенство, ученици, занаятчии в България, търговци и занаятчии извън пределите на България. 
От подбраните 100 души 9 са учители:
1.	Яков Христович от Търново – № 20, 26, 28, 33.
2.	Стойко Иванов (Йованов) от Елена – № 20, 26, 28 (ученик), 31, 35 (взаимний учител)
3.	Райно Попович от Карлово – № 8, 11, 14, 22, 25, 31, 33, 36.
4.	Параскева Дамянович, учител в Русе – № 12 (ученик в Карлово на Райно Попович), 14 (вече учител в Русе), 20, 21, 25, 26, 31, 33, 36.
5.	Христо (Христакий) Поп Василиев (папа Василиевич, поп Василев, папа Василиевич, протопоп Василиев) от Карлово – № 8, 11, 12 (заедно с братята си Стефан, Йоан и Харитон братя сущии и единоутробни папа Василиевичи), 14, 22, 32, 36. В този случай прави впечатление отсъствието на № 20, 26, 28, 33.
6.	Христо Вулкович (Вълков) Пуляк (Пулеков) от Копривщица – № 12, 14, 17, 28, 36.
7.	Христо Драганов – № 20, 22, 26, 31, 33 (в Търново), 28 (от Елена), втори път № 33 и 36 (от Русе).
8.	Христофор Никович (Ников) от Разград – № 12, 21 и 24 (заедно със синовете си Василий, Леонтий, Стефан и Александър), 28 и 29 (като епитроп и заедно със синовете си Василий и Леонтий), 31 (заедно със синовете си Василий, Леонтий, и Александър), 35 (сам, но се е подписал два пъти).
9.	Цвятко Недюв от Габрово – № 12 (ученик), 14 (вторий учител), 17 (учител), 20 (“словеснейший и любороднейший учител Габровскаго училища 10”), 22, 26 (10), 29, 30 (5), 31, 32. Остава неясно защо не се е включил в спомоществованието за № 33 и 36.

Духовниците са на брой 11. И тук данните сочат безспорен интерес към книгите, които в Репертоара на спомоществователските книги са с № 20, 26, 28. Спомоществователи за тези книги са Харалампий свещенодякон Хилендарски, спомоществовател от Елена и Панагюрище, освен това и за № 21, 22, 23, 25; йеромонах х. Теодосий от Неврокоп (само тези трите); хилендарският йероманах Пантелеймон Самоковец (освен това и за № 9 и 10); поп Петко сакеларий (и учител) от Търново (+ № 31, 33, 35); поп Сава протопоп от Елена (+ № 14 и 35). В различни комбинации “магистралните” четива от началото на нашето Възраждане, полагащи основите на светогледните норми на модерния българин, попадат в домовете и на други духовници, сред тях и жени, като например монахинята Теофания Ф. – спомоществователка от Самоков за № 20, 26 и 31.
	Не са малко и учениците спомоществователи за гореспоменатите три книги – например Панайот Христов от Търново, Стефан Мартинов от Елена, Петко Иванов от Елена. Други пък, като Панайот х. Добрюв и Христо х. Стоянов, и двамата от Котел, са спомоществователи за № 28, 31, 33, 35.
Най-многобройна е групата на представителите на заможното градско съсловие в пределите на България. Показателна е почти пълната липса на селяни. Сред 100-те души тези хора са около половината, една голяма част са занаятчии, но има и чорбаджии, търговци. Тук се откроява фигурата на Стефан Пенювич, ахтар, от Търново, който се появява за пръв път в списъка на № 14, следват: 17, 20, 21, 28 (за 5 екз.), 31 (за 30 екз.), 33 и 35 (за по 50 екз.), 36 (за 5 екз.). С изключение на първия път, когато подписва книга, във всички следващи Стефан Пенювич неизменно присъства “със синовете си Димитрий и Николай”. 
Друг интересен пример е Николай Теодорович, бояджия, от Трявна, спом. за № 14, 20, 26, 28, 31, 33 (за последните две заедно със синовете си Теодор, Петър и Кънчо).
Можем да изброим няколко имена на конкретни спомоществователи:
Христо Теодорович (Теодоров) Пулиоглу (Пульоглу, Пулюв, Пулювлу) от Карлово – № 8, 11, 12, 14, 22, 25 (5, епитроп учил.), 29, 30, 31, 33.
Христо Цанков от Габрово – № 7, 12, 14, 20, 26, 31.
Симеон Симеонов Витанов, зограф, от Трявна – № 20, 26, 28, 35. И т. н. Примерите са многобройни.
Тук прави впечатление следният факт: доста голям се оказва броят на хората, които за пръв път са били спомоществователи за № 12 и за втори път се включват за № 33. Такъв например е Теодор Михайлович от Враца, или учителят Стефан Апостолович от Сливен, х. Петър х. Тинюв от Котел, Петко Цонков, сапунджия, от Жеравна, Тиню х. Драганович от Котел (+ № 6), х. Тиню Генов от Котел (+ № 21), х. Райно х. Жечов от Котел (+ № 21), Стойко Илиев Банкоглу от Карлово (+ № 22, 31), Петър х. Николов от Котел (+ № 28), и т. н. 
Различното спомоществование говори вероятно за различни интереси, които са били определящи при решенията на спомоществователите. Някои за пръв път са били спомоществователи за № 14, и за втори път стават за № 35. Други са спомоществователи за № 28 и за № 35 – и двамата автори са еленчани и такива спомоществователи са предимно от Елена. Например Петко Х. Момчилов, Петко х. Николов и др. За определени интереси говори наличието на №№ 20, 26, 28, 33, 35. Но пълната “комбинация” не се среща нито у един спомоществовател.
Много пъти спомоществователските списъци дават свидетелства за локален патриотизъм, за подпомагане на свой съгражданин. Такъв е примерът с Карлово, което на два пъти през разглеждания период “се събужда” за активно спомоществование – за № 12 и за № 25: Христоитията в превод на Райно Попович и Александрията в превод на Христо поп Василиев. Интересно е да посочим как цялото семейство на Христо поп Василиев се включва в подкрепа на труда му – виждаме имената на баща му, на майка му, на братята му, подписали множество екземпляри, и то по няколко пъти, дори името на сина му “пеленак”. Иначе участието на Карлово е относително скромно. Такова е и Панагюрище, което особено ревностно подкрепя съгражданина си даскал Сава Радулов през 1843 г., когато той издава аритметиката и землеописанието си. Мнозина от панагюрци са спомоществователи само за тези две книги. Впечатлява спомествователството на Самоков. Списъците очертават една прослойка нотабили в този град с много активно отношение към подпомагането на българската книга. Сред тях тук ще посоча:
Мусикословеснейшия Сотирий Димитриевич Чичана, спомоществовател за № 14, 17, 20, 21, 22, 24, 25, 26, 27, 29, 36.
Почтенородния чорбаджия Сотираки х. Захариев Костоглу – спомоществовател за № 12, 14, 17, 20, 22, 25, 26.
Словеснейшия х. Христо х. Димитриевич – спомоществовател за № 14, 17, 20, 21, 25, 26. И много други.
Ако разгледаме спомоществователската активност на българите в чужбина, то локалният патриотизъм и тук прави силно впечатление, особено в дарителството за училища и църкви по родните места на спомоществователите. Но подчертано впечатляващ е примерът на Его височество княз Самски Стефан Богориди, който се включва на два пъти – за № 28 и 33, т. е. за книгата на съгражданина си Иларион х. Стоянов и на котленския тогава учител Сава Доброплодни. 
Особено активни са българите в Румъния, главно в Браила, Букурещ, Галац.
До модела, който разглеждам тук, най-много се доближава Теодор Миланович от Свищов, който живее в Браила и е спомоществовател за № 14, 15, 18, 20, 26, 28, 29, 30, 31, 33.
Други примери:
Станчо Атанасов, котленец, Галац: 20, 26, 28, 31, 33.
Христофор Соколович от Габрово, в Браила: 11, 15, 18, 20, 26, 30, 31, 33, 36.
Петракий х. Прокопиу, свищовец, в Галац: 14, 20, 26, 30, 31, 33.
Христо Георгиев, карловец, търговец, в Букурещ: 12 (Христо Генчов, заедно с брат си, от Карлово, ученик), 15, 17 (Одеса), 18, 29, 30, 31, 33.
Харалампий х. Янушов, от Шумен, в Галац: 15, 18, 28, 30, 31, 33.
Параскева Г. Карабибер, вер. От Свищов: 15, 18, 20, 26, 29, 30 (5, дар за свищовското училище), 31, 33, 36.
Христо Николаев от Котел, в Браила: 14, 15, 18, 20, 26, 28, 29, 30, 31, 33
Теофил х. Георгиев от Габрово, в Букурещ: 12, 14, 31, 33.
Христо Николаевич от Котел, в Браила: 14, 15, 18, 20, 26, 28, 29, 30, 31, 33.
Х. Нойко х. Божилов от Сливен, отначало в Брашов, а после в Букурещ: 5, 11, 12, 15, 18, 20, 26, 30. От № 18 насетне заедно с братята си.
Петър Ралчов, от Габрово, търговец, в Букурещ: 12, 14, 15, 18, 20, 26, 29.
Страти Симеонов, котленец, в Браила: 15, 18, 20, 26, 28, 29, 30, 31, 33.
И още много други. 
	Изнесените тук данни, макар и непредставени в цялостната им пълнота, ясно показват процесите на формиране на нормите в новобългарската култура, чрез особено богатия на данни за изследователя механизъм на книжовното спомоществование. Книгите, които получават широката читателска подкрепа, засвидетелствана чрез конкретни имена, селища, занятия, родствени връзки, дарения и пр., очертават идейните ядра в изграждащата се норма: религията, знанието, полезността, безусловно необходими на възрожденския човек в новото му битие на българин и цивилизован по европейски гражданин.